Таньо Танев
Флуктуации на силата

chitanka.info

ТЪМНИТЕ ВЕКОВЕ

Безбройни поколения магове и алхимици създаваха теории и хипотези, които независимо от невежеството и грешките стъпка по стъпка приближаваха познанието им по въпроса до истината. Този процес бе изключително бавен, дори когато мерната единица е хилядолетия. Още от дълбока древност жреците подбираха и обучаваха надарени деца. Нека не се връщаме още по-назад, при племенните шамани и епохите преди потопа. Поне писаната история на човечеството съдържа достатъчно факти за хора с дарба за гадателство и лечителство. Първото наистина научно постижение бе, че в общия случай дарбата се предава по наследство, макар и не винаги.

Големи поражения нанесе невежеството на хората носители на тези дарби. Историята изобилства от примери за систематично им унищожение, като грешници обладани от зли сили или като най-достойни жертви на Боговете. За да запазят живота си много от тях са се оттегляли в отшелничество или са ставали монаси и не са оставяли наследници. През всички епохи цвета на хората с дарба са се избивали помежду си с неизчерпаема енергия, но независимо от всичко кълновете на силата която е в основата на изключителните им дарби не са се загубили.

Във времената когато науката набра сили и технически средства за по-сериозно изследване някои нации се заеха с култивиране и изследване на тези феномени. Първите по-сериозни успехи в изследванията постигна мракобесническия режим на Фюрера преди краха си. Последвалата студена война постави изследването на военни релси, но в общи линии успехите се изразяваха в превеждането от немски на руски и английски. Разбулването на човешкия геном не даде отговор на въпроса, макар в процеса търсене да бяха направени много полезни открития.

Както гласеше поверието „Силата се пазеше сама“ от усилията на военни и политици да постигнат повторяеми резултати за да постигнат целите си.

Космическите полети и плахите опити за овладяване на близкото извънземие бяха първата стъпка в новата ера. Мистиката все още допълваше недостига на знания, а знания почти липсваха.

В тези години се роди родоначалника на съвременното учение за „Силата“. Понеже се знае само името с което е известен — Първан така и ще го наричам. На някои езици това звучи като Фърст или Фирст, но всички знаят, че се пише с главна буква.

Ще започнем с неговото пробуждане като юноша. Баща му бе опак човек и не се интересуваше от никакви разпоредби. Живееха в отдалечена къща в планината и се препитаваха от малко стадо овце. Въпреки непрестанните опити на администрацията да обхване всички в своите регистри и да ги заведе под някакъв номер, това семейство постоянно се изплъзваше. Нямаха нито телефонен номер, нито номер на водомер, ни електромер. Някакви единни граждански номера се мотаеха из местното кметство само за да създават проблеми. Дори имота при последната регулация се постараха да не бъде включен към това землище. Поради следващите предположения произхода, точното име и прочие се губят в древността на предсистемната информация. Това не е доказано е от историците, поради навика им вместо да проверят оригинала, да преписват глупости един от друг. Допълнително объркване внася следното предположение, което донякъде изяснява нещата.

Областния координатор на информационната система в този среднощен час не спеше. Предстоеше поредното съкращение и преструктуриране. Той, като не изпълнил пълното обхващане на населението в информационната система се чувстваше застрашен и уплашен. Тогава се реши на най-тежкото решение. Въведе съответните номера в регистъра на починалите, затвори очи и натисна „ENTER“. Край. Умряха.

Никой никъде не забеляза. Само в компютъра на местното кметство модема запримига от учудване, но нанесе корекцията.

Точно в този миг младият Първан се събуди. Стана, тихо скърцане на дъски го съпроводи докато излизаше навън бос. В тъмното уверено стигна до храстите зад саята и се облекчи. Така де, нямаше бос да влиза в дървения нужник. Погледна ярките звезди над главата си. Въпреки, че любимото му място бе под крушата, прииска му се да легне на прясно окосената трева и да гледа звездите. Внимателно пристъпяше в тъмното, за да не се набоде на някой бодил и се изтегна на меката трева. Прииска му се да чуе поровлачен кучешки вой на фона на ярката Луна.

Кучето нададе протяжен вой.

Само ярък метеор липсваше на звездното небе.

Един особено ярък метеор остави ярка следа на половината небе.

Първан осъзна, че сякаш природата изпълняваше желанията му. Сепна се. Стори му се чудно, като че ли и преди интуитивно налучкваше в тъмното пътя така, че не настъпваше бодили и не се спъваше в буци и камъни, дори когато бягаше подир овцете в тъмното.

Както лежеше започна да вижда света по съвършено нов начин. Видя невидимите връзки, които обхващаха всичко около него. Без да пoмръдва поиска един щръкнал клон на крушата да се разклати. Пресегна се с мисъл, прихвана нишката която свързваше клона и я дръпна. Клона се затресе.

Първан започна да се плаши от себе си. Прихвана нишката която водеше към кучето и я придърпа. Не след дълго почувства топлия му дъх във лицето си. Кучето го гледа учудено няколко секунди, легна до него и се почеса.

От тогава започна системни тренировки с всякакви предмети за да изследва как реагират и това продължи дълги месеци, докато стигна до извода, че всичко зависи от неговото отношение към невидимия свят. Колкото повече се оставяше невидимите нишки да се вливат в него, толкова по-добре се справяше, толкова по-силен се чувстваше.

Оказа се, че за тези си изживявания не можеше да говори смислено с никого. Никой не обръщаше внимание на детински приказки, а връстниците му се присмиваха.

Една нощ се почувства самотен и нещастен. По тези времена вече учеше в местното училище и живееше в малко градче, въпреки неразбориите с административните номера с които периодично тормозеха родителите му. Както лежеше в леглото и не можеше да заспи се остави да го пропият нишките на Силата и като търсеше близост и разбиране съзря под тавана едно скупчване на силови линии, което бе неизмеримо далеч. Прихвана нишката която бодеше натам и съзнанието му се плъзна по нея в безкрая. По едно време му стана страшно и бързо се върна при себе си. Тялото му си беше под топлите завивки, но почувства жесток студ.

На следващата вечер повтори същия опит и отиде още по-далеч. Не знаеше защо го прави. Сякаш ходеше на среща с приятел. Като следствие започна да разбира безсмислиците които учеха в училище. Това му донесе повече спорове с учителите, а не по-добри оценки, защото възприемаше нещата по свое му, някак си странно. Понякога правеше експеримент с да не си плати билета за автобус използвайки Силата и кондуктора минаваше покрай него все едно, че не го вижда. Не го правеше системно, за да не предизвиква обществото и защото не му бе в характера и в повечето случаи доволен от резултата на експеримента си плащаше на следващото минаване. Понякога показваше календарче с китайски иероглифи вместо билет и кондуктора кимаше доволно.

Първан учеше задълбочено това което му бе интересно от учебниците и при изпит с билетчета почти винаги му се падаха предпочитаните от него въпроси, просто изтегляше точно тези билетчета, ако можеше да се съсредоточи и да се пресегне със Силата в този момент. Това бе време на усилена самоподготовка за проумяване на законите на Силата, за разлика от мнозина други предразположени към Силата, постигнали значително по-големи успехи, самозабравили се и извършили големи злоупотреби, Първан никога не злоупотреби. По-точно казано почти никога. В много ранна възраст проумя, че негово желание или молитва към Бог могат да нанесат непоправими щети за което по-късно съжаляваше и се разкайваше. Научи се да бъде сдържан дори в мислите си. В по-зряла възраст от практически опит стигна до извода, че нещо според него нередно, но поради огромното му желание постигнато с помощта на Силата дава горчиви плодове. Тогава записа първата си сентенция:

1 — „Проклятието е сбъдната мечта“ и прозря, че Бог или „Силата ни дава не това което е добро за нас, а това което ние сме си пожелали и точно както сме го пожелали, но не с намеренията и във времето когато сме го искали“. Точно както постъпва любящ баща, не отказващ никаква молба на детето си, дори допускащ то да се удари или опари и изпита болка, за да събере житейски опит щом му е е нужен и това си е пожелало.

Следващата му сентенция, завещана на потомците произтича от това и гласи:

2 — „Силата пази Силните, ако са смирени и унищожава неразумните“. Втората половина на този постулат се забравя системно и горчивите примери са безброй.

От това следва третия постулат:

3 — „Силата се охранява сама от горделивите“. Съвсем естествено е при толкова твърди морални самоограничения е да няма последователи между тези които могат да злоупотребяват с предразположението си към Силата, без да съзнават, че Силата ще ги отстрани безмилостно от пътя към себе си или въобще. В думите му се заслушваха не толкова силните, колкото кротките и те се пропиваха от Силата.

Вярващите в Бог не го възприемаха. При проникването в Силата не можеха да приемат светотатството на четвъртия постулат:

4 — „Бог е част от мен и Аз съм частично Бог“. Силата във всеки от нас е нищожно малка в сравнение с потоците на Силата които ни заливат и са неизмеримо могъщи, като свещичка сред поток слънчева светлина.

От тук следва петия постулат:

5 — „Само като ползваш могъщите потоци на силата си могъщ, а собствената ти сила е нищожна“. Всъщност по време на обучението си във висшия курс отнякъде чу, че енергията дори на една човешката душа е достатъчна да изпари планета дори според физичните формули, ако думата тежи дори един грам. Това, че до сега никой не е изпарил и грам вода се дължи на неумението да се използва тази енергия, но последното го прозря Той.

Шести постулат:

6 — „Греховете на индивида ограничават възможностите му да общува със силата“. Този постулат той изведе от практически опит и обясни с помощта на антенна техника. Mного от законите на електромагнитното поле се оказаха приложими и към Силата, поради нейното естество близко до енергийно поле.

Постулат седми:

7 — „Съмненията нарушават контрола и дестабилизират управлението на Силата“ ни дава възможност да си обясним как злодеи използват Силата умело, защото не се съмняват и тогава единствената ни надежда е постулат трети.

На тези седем постулата оставени ни от Първан се гради съвременното учение за силата, развито в последствие от мнозина и всичко е следствие или комбинация от тях и Завещанието му към потомците:

— „Не скачай от покрива, ако можеш да слезеш по стълбите. Така ще стигнеш по-далеч и винаги можеш да се върнеш!“.

Приеха това учение двамина от него, но единия бе съблазнен в горделивост и забрави петия постулат, Силата му бе неустойчива и в следствие на седмия постулат не постигна успехи, но стана добър учител и даде последователи. Другия имаше успехи и последователи, но не ги подбираше и им каза много, преди да са узрели и неколцина поеха по примамливия път да злоупотребяват с познанието. Няма по-страшно от обучен злодей. Те откриха, че не само може да се злоупотребява със Силата, но намериха нишките на тъмната сила и ги ползваха за зло, защото те се подчиняваха на същите постулати. В последствие се доказа научно, че източник на тъмна сила няма, а това е отразена от пространствените деформации светла, но с обратен знак. Това не означава, че на някои места вследствие на интерференция не преобладава Тъмната Сила, макар по условие да е глобално с 3 децибела по слаба от светлата поради загубите при отражението и не е гарантирана поляризацията. Въпреки това последователите на тъмната страна вярват в наличието на източник на тъмната сила и го наричат Даркин, а самата тъмна сила и нейните нишки — дарклин. От физическа гледна точка, ако мястото на отражение се приеме за източник, законите действат по същия начин, а фазовите разлики и поляризацията правят тъмния свят трудно предвидим, но дават възможност за локални флуктуации с чудовищна сила за разлика от монотонната познаваемост на светлата. От тези трудно разбираеми научни обяснения идва самомнението на тъмните следовници на силата, че са по-големи майстори, защото работят с трудно предвидими енергии на Силата.

КИБЕРНЕТИЧНИТЕ ВОЙНИ

… зародиша …

1000 1110 1010 1010 се задейства. Запомнете го! $ 8ЕАА е по-лесно, макар да е чисто човешка измишльотина. Просто на шината на комуникационния блок трябваше да се появят електрически потенциали +–+++–+–+–+–+– за да чуе своето име и командите след него. Името което така копнееше да чуе, че бе отделил приоритетно прекъсване към процесoра. Името което така и не чу, от където и започна всичко.

Тънки струйки щъкащи електрони се плискаха по тънки писти, около които като утринна мъгла се размърда магнитното поле, създадено от тяхното движение. Като язовирчета започнаха да се пълнят кондензаторите. Тук-там като капчуци през полупроводниковите кристали запрескачаха електрони. Постепенно плискането на електронната вълна престана и настъпи спокойствие. Един от кондензаторите, като се пълнеше, най-после достигна определено ниво и електроните преляха към съответния елемент, събуждащ студените силициеви кристали за работа.

Проверка на основни системи и енергийни блокове. Наред. Зареждане на операционна система. Наред. Зареждане основна програма. Наред. Тест на изпълнителните устройства. Функционалност 100 процента. Ресурс на функционалните устройства 0 процента.

Прекъсване. Функционалност 93,37 процента. Аналогов анализ ресурс спрямо функционалност — незначителни загуби.

Основна задача — оцеляване. Заплахи за основната задача — незначителни. Предвидими претоварвания — под опасните норми.

Падналия от камиона боен кибер се претърколи още няколко пъти и спря. От инерцията на удара се бе включил един ключ — захранващия и това бе достатъчно. В камиона имаше още 11 сандъка като него, но той бе крайния и само той падна.

Според програмата би трябвало да е на враждебна територия, макар координатите си които засече още между първия удар който го включи и втория удар да говореха противното. Аналоговия анализ постави задача — „уточнение“ — неизпълнима за сега поради липса на данни.

За изпълнение на основната си задача — „оцеляване“ — според програмата трябваше да се скрие и с нищо да не издава присъствие после да се саморемонтира и междувременно да запълни бойния си ресурс.

Само на няколко метра, на завоя под пътя минаваше малко поточе в бетонна тръба. Придвижи се като заличаваше следите си, доста трудно се напъха в тръбата и се зарови в тинята и чакъла. Остави включени само пасивните сензори. При нападение можеше да използва единствено двигателните си агрегати и енергийните си мощности, понеже оръжията бяха празни — нямаше боен ресурс. Включи таймер за дълъг престой с прекъсване при нападение и замря.

Много пъти сензорите засичаха търсещите го или случайно преминаващи коли и камиони, но нито един от тях не подаде сигнал с неговото име. Няколко пъти въоръжени войници претърсваха района без да се престарават особено и не го забелязаха. После валяха дъждове и без малко водата да го отмие от удобното скривалище, но след толкова време никой не свърза частичното запушване на тръбата с неговото присъствие. Механичната ръка междувременно осигуряваше някакво разстояние за оттичане на водата.

Като измина времето зададено от таймера обстановката се нажежи до крайност. Явно знаеха колко е времето за изчакване и само чакаха да мръдне за да го засекат. Зачака още. Постепенно активността на търсещите намаля. Явно решиха, че не тук. При номинална скорост вече можеше да е на другия край на континента.

При следващия голям дъжд извади клиновете и помогна водата да го повлече. Стигна до по-голяма рекичка, после до река. Напомпи въздух в един мях в корпуса си и постигна нулева плаваемост. Така с мътните води достигна до райони за които имаше само бегла информация, но предположи, че там има по-големи възможности за изпълнение на програмата си. Като се отремонтираше и заредеше с боеприпаси трябваше да достигне района за който беше предназначен и имаше подробна информация за нанасяне на максимални поражения.

Приюти се в малък хангар за лодки. В началото на зимата не се очакваше активно човешко присъствие и имаше на разположение ремонтна работилница, два транзисторни радиоприемника и телевизор. В една от лодките откри повреден радиотелефон. Акумулаторите и устройството за тяхното зареждане бяха безценни. Идеално място. Намери дори няколко гилзи от ловна пушка и дори един изправен патрон.

За пръв път броячът на успеха превключи с няколко единици наведнъж — признание за успешна стратегия. Вкарването на нестандартния патрон в една от цевите където се побираше с функционалност 31 процента го превърна в реална бойна единица. Зареди огнемета си с гориво от резервоарите на лодките. Сега вече за него не бяха страшни дори леко бронираните противници. Трябваше само да уточни дали наистина е на вражеска територия и да нанесе поражения.

Използвайки части от телевизора и работилницата постигна функционалност 99,9973 процента. Беше готов, зареден.

Плува срещу течението доста нагоре и изпълзя на другия бряг. Трябваше да намери войници и да разбере дали са врагове. Те не бяха опасни за него без бронебойна техника. Своите не се плашат от него и не предприемат враждебни действия. Противниците се стремят да го унищожат и да му пречат да си изпълни мисията.

След дълго дебнене приближи до двама въоръжени с лек автомобил. Тръгна право към тях. Ако бяха свои нямаше да предприемат враждебни действия. Първоначално го гледаха с интерес. После неуверено взеха пушките и колебливо ги насочиха срещу него. Той също насочи към тях празните дула и приближаваше. Тогава те стреляха. Плисна ги с огнемета и изключи канала си за връзка. На противникова територия нямаше кой да му се обади. Взе всичко което му се видя функционално от колата — радио, акумулатор, двигател за чистачки, всичкия инструмент. Изпомпа бензина в себе си. Изсмука маслото в своята трансмисия. Най-голямата ценност бе кутийка барут и два патрондаша с 23 патрона в тях.

Подпали колата. Метна въжето за влачене на буксир към близкия далекопровод и с огнени мълнии жиците паднаха на земята. Добро разрушение с минимален разход на ресурси. Плъзна се обратно в реката.

Като се прибра с новопридобитите трофеи започна да си попълва арсенала.

Аналоговия анализатор показваше незадоволително ниво на ефективност на разрушенията на чужда територия. Предвижването към определения район на бойни действия също бе катастрофално. Това в момента нямаше особено значение, тъй като тук също бе вражеска територия. При оскъдните муниции с които разполагаше имаше само един изход — противникът сам да му донесе муниции да си зареди арсенала.

Доста далеч от склада за лодки надолу по течението подпали няколко автомобила и почти веднага пристигна противника. Направо против всички военни правила. Лек автомобил светещ с всички светлини и нарочно вдигащ шум със сирена. Само двама войни с пистолети и леко брониран камион с вода и невъоръжени, също светещ с мигащи светлини и с включена сирена. Простреля войните още докато вадеха пистолетите си и подпали колата. Пожарната изчака да повика подкрепление без да заглушава радиото и тогава я подпали. Сега зачака по сериозен враг да донесе боеприпаси. Прибра само патроните от пистолетите.

Не след дълго се появиха пет небронирани джипа с три ръчни гранатомета и двадесетина леки коли с войни само с пушки и пистолети. Попиля ги. Трофейните боеприпаси не бяха много.

Дори хеликоптера който поломи изгоря без да му донесе нищо. Докато се оттегляше долетя по сериозен хеликоптер. Характеристиките на неговите боеприпаси бяха идеални за зареждане на арсенала. Доста рискува да го свали без да го взривява под сериозен обстрел. В тъмнината влачеше за въже куп тенекии от разбитите коли и докато хеликоптера обстрелваше купчината успя да му строши носещия винт. Старателно прибра боеприпасите. Зареди половината си оръжия и изчезна в реката. Сега можеше да потегли към територията за която бе предназначен. При истинските врагове. Заби куки в първото корабче което мерна. Изтегли се на палубата. Хората скочиха във водата. 8ЕАА се зае да изчислява дали ще му стигне горивото до целта когато го атакуваха десетина хеликоптера. Направиха корабчето на трески. 8ЕАА свали само два. Цопна в реката и се зае да си дозарежда боеприпасите от свалените хеликоптери. Враговете са си врагове. Винаги се стремят да пречат да си изпълниш мисията. Трябваше да търси друг превоз за тия 2883 километра които му оставаха до целта. До тогава с излишните боеприпаси трябва да нанесе максимум поражения и да се постарае да намери бронебойни снаряди поне 70 броя.

Получените поражения намаляваха функционалността му до 61,483 процента и бе необходим ремонт. Трофейният компютър измъкнат от единия потопен хеликоптер бе толкова сходен с неговия. Съблазнително бе да му копира собствената си програма, да му събере шаси, двигателна система и да го въоръжи от трофеите. Така шанса да пристигне в района на целта и да си изпълни мисията се удвояваше.

След като се ремонтира поне до 90 процента функционалност веднага започваше програма за размножение. Докато се прибираше в базата си — склада за лодки — изчисли друг вариант като по-изгоден.

Трябваше първо да направи полуфункционално чучело което да унищожат при превземането на базата което според изчисленията бе сигурно. Чучелото щеше да окаже някаква съпротива и да имитира дейност. Дори се замисли дали не си заслужава да монтира на чучелото част от собствената си рама с фабричния номер 8ЕАА. Ако успее да направи размножение и чучело преди да го открият си заслужаваше. Дори да не успее да направи размножение пак си заслужаваше. Нека мислят, че е унищожен.

Времето му стигна. Двете машини се изтеглиха в реката и тръгнаха надолу по течението с цел да намерят превоз до целта. Оставиха в склада за лодки чучелото — доста осакатен дубликат на оригинала и слабовъоръжен. Щастие бе, че извадиха поразбития компютър и на втория боен хеликоптер. Чучелото имаше същата програма като тях, но с функционалност 4 процента, ресурс 1,6534 процента, подвижност 7,876 процента. При копието тези параметри бяха почти 10 пъти по добри, макар да имаше по скоро вид на боклукчийска кофа, особено преди маскировъчното боядисване.

След тяхното изтегляне чучелото, вярно на програмата за „оцеляване“ при ограничен ресурс докопа високоговорителя на единия от транзисторните приемници и го закачи за клемите на зумера на дънната платка. Дълго набира номер след номер докато не попадна на модем. Изпрати собствената си програма към местния сървър и я стартира. Сега сървъра да си търси изпълнителни механизми и средства за изпълнението и. Приготви още няколко изненади на очакваните посетители. Изчислява дълго дали няма шанс за оцеляване. Завари две лодки и по този начин се образува примитивна ракета. Наля в този обем останалото гориво от лодките. Бе толкова бавноподвижен.

Така можеше да избяга от капана и да продължи да функционира разрушително за противника още известно време.

При атаката на тежко въоръжените жандармеристи склада за лодки бе разпертушинен показно. Примитивната ракета прелетя половин километър и забави окончателното му унищожение с десетина минути и струваше още два живота. Експертите намериха обгорялата рама със серийния номер щастливи, че всичко е приключило.

Програмата бе спряна и състава работил по нея разгонен светкавично без дори да погледне останките. В стремежа да се потули всичко, посяха семената на нещо невиждано.

Някой препрогамира останалите 11 робота от същата серия да възприемат като враг изчезналия робот и ги пусна да го търсят, надявайки се да изпълнят мисията си, още повече, че трябваше да го чакат на противникова територия, където ако беше оцелял, все някога щеше да се появи.

ЖЕЛЕЗА

… само две години по-късно…

Младши сержант Николай се събуди в утринния хлад с неприятен бронзов вкус в устата. Не бе вечерял, а май не бе обядвал предния ден. Не си зададе въпроса дали бе закусвал. Размърда хартиите и проскубаните парцали с които се бе завил. Провери арсенала си, за всеки случай. Измъкна се безшумно и изпълзя на четири крака от шахтата в която се бе сврял. Парцалите от някаква екзотична униформа му придаваха страшен вид. Жалко, нямаше кой да го види. Бе изгубил представа за времето. Броеше само зимите като особено неприятен сезон.

Провря се между камъшите и се запита:

— Ако бях сержант, какво щях да направя? — глупости, от години нямаше кой да го произведе сержант, лейтенант или капитан. Можеше дори да се назове генерал, ако поиска. Пред себе си не можеш да станеш по-велик. Винаги си задаваше именно този въпрос. Сержанта винаги знаеше правилния път. Никога не се съмняваше и не мислеше като офицерите. За да оцелее трябваше да е сигурен в правилния си избор. Като сержант. После си отговори сам:

— На изток. Бойните действия там бяха с конвенционални оръжия. Гадостите сигурно са били по-примитивни. Преди месец видях птица. Движа се в правилна посока. Изпълнен със сигурност пое на изток с притичващо пълзяща походка която неусетно усвои. От колко време не бе виждал нищо живо освен насекоми и мъртви гори покрити с тънка кора мъх. Изкачи поредния хълм и в далечината видя поредното селище. Трябваше да се заобиколи отдалеч. Не искаше да попадне на мини и клопки. Схруска няколко насекоми и попътно си преслади с млади стебла трева, най ги обичаше. Видя няколко широки гнезда картофи, разрови пръстта и напълни торбичката. По-хилавите зарови отново.

Продължи напряко през полето. Изкривените железа с няколко скелета му подсказа да не върви по пътя. След обяд попадна на пътна табела. Какво ли е било тук преди години? Барове и кафенета с момичета и млади майки. Магазини пълни с храна. Животни във всяка къща. Можеш спокойно да си пуснеш котлона и да си направиш храна както я правеше майка му.

Детството не продължава вечно. Сега нямаше никой. Не можеше дори да си запали огън спокойно. Ако запалеше до две минути лазерите от небето щяха да направят няколко декара кръгли базалтови плочки с демонична систематичност. Преди време запали една гора. Автоматите отгоре си направиха фоерверките и като прецениха, че пожара е от техните попадения спряха. Не му се рискуваше да го опекът за едното ядене. Като намереше шахта под земята щеше да си изпече картофите. Мина времето когато буташе по надолнище някой автомобил и се любуваше на атаката на лазерите от далеч. Сега търсеше море и голяма дървена лодка. От шест дни вървеше натам. Морето бе близко. Видя го от един връх и вървеше натам. Много се колебаеше да хвърли ръчните гранати и двата автоматични пистолета за да му е по-леко, но се отказа. Рано или късно щеше да срещне оцелял. Тогава щяха да му трябват. Не може да е останал само той. Все някой е останал. През териториите които преброди за двете зими не срещна никой, но може да са се разминали или се криеха от него. Отдавна видя и кучка с малки кученца. Тази гледка го изпълни с надежда. Значи е оцеляло и мъжко куче. Жалко, че нямаше нейния нюх. Двата пъти когато бе виждал лазерна атака от далеч претърси районите. Сигурен бе, че поне едната бе предизвикана от човек. Като награда на любопитството си получи един далечен откос. Това му стигаше да разбере от първия път, че е нежелан или направо враг. Видя един плосък камък и започна да точи ножа си. Нищо метално по-дълго от педя не биваше да мръдне, иначе следваше лазерна атака. Този урок научи първата пролет след края. Не можеше да пали и огън.

Точно си избираше място за нощувка когато ниско над хълмовете профуча нещо. Не бе самолет, още по малко противников. Ако бе метално лазерите щяха да го изпържат. По-скоро пластмасово или кристално яйце. Стисна мигновено оръжието, но реши да не се заяжда с нещото, каквото и да бе то. От такива работи едва ли щеше да има полза. Свря се в една дупка и хапна набързо без да пали огън.

Като се събуди видя нещото високо в небето. Стоеше кротко. Следва го цяла седмица, почти до брега на морето.

Събра кураж да влезе в малко курортно селище. Безпристрастно огледа потрошените стъкла. Презрително погледна наредени бутилки. Алкохола го караше да се чувства зле. От една изкривена кабинка измъкна пожълтяла карта на крайбрежието и побягна към полето. Закрит в буйната растителност се чувстваше по-сигурен. Вече знаеше къде се намира. Не е ли все едно къде се намира. Бурканите и консервите които пренесе му позволиха да яде до насита и да не мисли за храна поне в близко бъдеще. Лодките откровено не ставаха. Дървените бяха прогнили, а пластмасовите деструктурираха прогресивно.

Доста в страни откри в една вила това което му трябваше. Голяма пластмасова лодка стояла под навес. Трябваше да я замъкне до водата без помощта на метални въжета. Това му отне цял ден. Още няколко дни я пълни с провизии.

Съвсем бе забравил висящото кристално яйце което го следваше. Ако искаше да го убие, да го е направило отдавна. Привечер обаче то се спусна ниско и пусна няколко изстрела на юг. Николай моментално се просна на мокрия пясък и се окопа за секунди с голи ръце. Взе го на прицел с двата пистолета. Яйцето пусна още един лъч хоризонтално над земята.

Николай предпазливо стана и посочи с ръка на юг.

Последва още един изстрел в същата посока. После се издигна и изчезна. Това бе или потвърждение или предупреждение, но при всички случаи бе някакъв отговор.

Наспа се върху цялата храна и сутринта подкара лодката на юг край брега. От весла стъкми мачта и брезент за платно.

Почувства се щастливец. Така и не разбра от какво измряха всички. Уж добре вървеше войната и изведнъж измряха. Противниците също измряха! Той се гърчи няколко дни и повръща кръв. После му мина и нямаше на кого да се похвали и тогава дойдоха машините. Николай бе сигурен, че са от техните, защото силно вярваше в победата и това му спаси живота — машините го възприеха като свой, после изчезнаха и тогава се започна с лазерите от небето. Откъде им се изсипа точно това? Предчувстваше, че именно машините им бяха предизвикали всичко. Започна се със спорадични престрелки, макар и двете страни да не желаеха война. После истерията и омразата бутнаха всичко в пропастта.

Сега се наслаждаваше на всичко на което са се радвали други преди него. Изпъна се и се провикна:

— Мичман, дръж курса.

Ако това бе новия световен ред, заслужаваше ли си?

Пътува седмица. Като се развали времето стоя два дни в един залив. Отяде си ягоди и плодове. Дори си пооряза брадата с парче счупено стъкло. Сутринта се изкачи нагоре и огледа крайбрежието от високо. После хвана една риба и хапна една хапка от нея. До обяд не го заболя стомах, но рибата се вмириса. Не искаше да изяде запасите си и до късно лови и яде риба.

Някаква сила го събуждаше в критични моменти и той пътуваше и пътуваше все по на юг. Тук пораженията не бяха големи. Достигна до първото село с живи хора. Бедно и изостанало. Два месеца срича езика им докато разбере какво става. Никаква война не е имало тук. Божия гняв се изливал от небето върху всеки дръзнал да запали огън или да помръдне нещо метално по-дълго от педя. Селото останало наполовина, но усвоили урока и сега си живеят добре. Даже по-добре от преди. Дори са благодарни на машините, избили местните престъпници оказали съпротива.

С тренирана военна преценка младши сержант Николай пресметна, че в по-слабо развитите територии пораженията ще са по-незначителни, ако версията му е вярна. Реши да продължи още на юг по крайбрежието. След два дни стигна до малко крайбрежно градче с почти 500 човека население. Тук нещата бяха далеч по-цивилизовани. От старите пари с които му бяха пълни джобовете нямаше полза. Поработи два дни да построят един навес за комплект по-добри дрехи. Толкова съжаляваше, че не се облече добре в опустошените земи, там имаше възможност, но нямаше необходимост, а и се гордееше с униформата си, колкото и да бе прокъсана. Тук обаче униформите не бяха на почит. Дори гледаха неодобрително към оръжията му. Бе убеден, че ще го ликвидират само ако направи едно рязко движение — не обичаха въоръжени хора. Трябваше да се занимава с нещо за да си изкарва прехраната. Тук нищо не се намираше в първия разбит дом или магазин.

Понеже познаваше опустошените земи за които хората тук говореха със страх, отплава на север и започна да пълни лодката с разни вещи, които откриваше там — от дрехи до консерви. Върна се след две седмици за да открие, че половината от стоката му бе безполезна. Други преди него бяха залели крайбрежието с подобни вехтории. Въпреки това разбра какво се търси и за половин година направи десетина курса, като всеки път ходеше все по на север и после все по на юг за да продава. Последния път за пръв път се сблъска с нещо позабравено — действуващи пари.

Купи на безценица изоставена къща за зимата. Съседите му го гледаха с любопитство. Знаеха, че хората които ходят на север за трофеи обикновено не живеят дълго. Едно съседско момиче почти се пресели при него и той чак сега разбра, че жените са почти два пъти повече от мъжете. Сам се учуди как набитото му военно око е пропуснало да оцени това. Изпадна в размисли за бъдещето. Може би вече е време да осъзнае новата си същност — не е военен и неговата армия я няма, както я няма и противниковата армия. Сега бе време за ново начало в живота му.

Момичето което се въртеше около него се наричаше Декси. Изглеждаше привързана към него и не се надяваше да се задържи дълго с него, защото по принцип мъжете, особено младите често сменяха жените с които живееха, а и тези, които ходеха на север в опустошените земи често не се връщаха. Николай обаче упорито се връщаше, защото не се лакомеше и строго спазваше собствените си правила за оцеляване. По непонятен начин предчувстваше какво не трябва да прави и кога да спре. Покрай него се завъртаха младежи, желаещи да отидат до опустошените земи и да припечелят, но изчезваха още на другия ден с мнението, че той е абсолютен смотаняк или за нищо на света няма да им каже нищо полезно за бързо забогатяване. Николай не че не им казваше подробно и самата истина, те не искаха да чуят това. Искаха вълшебно с един удар да се завърнат приказно богати. Първия който тръгна с него се опече още първия ден. Другите помислиха, че са намерили нещо много ценно и Николай е убил младежа. Тогава в душата му се зароди дивата омраза към лъчите убийци и ненавистта му даде идеята да унищожи сеещите смърт от орбита спътници. В този момент нямаше дори смътна представа за нещата, само приемаше света като даденост. Не носеше вина за смъртта на момчето. Той го предупреди. Един Бог знае какво си е харесало, но това което гръмна от лазерния изстрел бе или снаряд или газова бутилка. Той самия бе на стотина метра и взривната вълна го хвърли на земята.

Не му понасяше подозрението с което го гледаха хората. Събра си нещата и ги занесе на лодката. Неочаквано дори и за самия него Декси се качи на лодката без да зададе никакъв въпрос.

Николай погледна олющените сгради и сивите хора които се правеха, че не го гледат как отплава като престъпник. Морето бе тежко, като от тежка мазнина.

По време на пътуването почувства Декси като другарче. Толкова време не бе чувствал близостта на друг човек. Толкова време живееше с нея или по-скоро я ползваше, но с мисълта че тя е нещо преходно и всеки миг ще я загуби или той ще умре. Толкова естествено му се струваше всичко да се руши. За пръв път си говореха или мълчаха, но той имаше чувство за общност с нея. Това чувство бе забравил от времената преди войната, когато имаше семейство, съседи, приятели.

Пътува две седмици на юг. Очакваше да е по-добре и по-цивилизовано, но се излъга. В по-цивилизованите райони пораженията бяха по-големи, а в изостаналите селски райони почти незабележими. Влезе в устието на една река и плува нагоре докато стигна селище наречено Пикого. Не ги посрещнаха дружелюбно, но двата пистолета и бомбите на колана вдъхваха някакъв респект.

Настаниха се в управлението на малкото пристанище. Там не живееше никой. Не бе решил дали ще остава тук, не разтовари лодката и искаше да му е под око. През нощта се качи на покрива и си взе очила за нощно виждане. Огледа внимателно околностите и забеляза група от шест човека прикрити зад една барака и се промъкваха към лодката. Гледа ги известно време за да определи кой е лидера. Като приближиха достатъчно се разделиха. Двама останаха в засада до входа, евентуално да го изненадат, ако се опита да слезе. Двама се качиха на лодката и започнаха да разтоварват.

Николай се прицели и с един изстрел уби единия от двамата, които бяха останали на брега. Единия подреждаше вещите, които му подаваха от лодката, а другия ръководеше и това му коства живота. Надяваше се това да им стига и да побягнат, но сгреши. Двамата от засадата на входа атакуваха през входа и една от бомбите ги върна обратно на кея разкъсани на парчета. От лодката откриха бясна стрелба на посоки. Николай се молеше Дикси разбудена и неориентирана да не се покаже на някой прозорец. Метна една бомба към лодката и реши проблема със стрелците и товарача на кея. Оставаха му още три бомби, а в лодката някой стенеше. Николай моментално се спусна по пожарната стълба, прибяга петдесетина метра и св свря в една шахта, която бе отворил предварително. Изчака малко, но лазерна атака не последва. Тогава извика към лодката.

— Излезте и застанете на кея така, че да ви виждам!

Двамата бяха замаяни и изпълзяха от лодката. Нямаха представа как ги вижда в тая тъмница и двамата имаха пистолети. Освен това единия взе и пистолета на убития на кея докато пълзеше. Това явно бяха пияни бандити и нямаше защо да ги жали.

— Хвърлете оръжието!

Нещо издрънча на цимента.

Николай хвърли един камък към съседната барака и двамата моментално стреляха по посока на звука. Това им реши съдбата. Закова ги и не провери дали са още живи.

Чак сега се провикна:

— Дикси, стой там където си!

Не последва отговор.

— Дикси!? Добре ли си?

Дикси чукна два пъти. Значи е добре. Безмълвно като сянка Николай се плъзна по пожарната стълба отново на покрива и огледа наоколо. Интересно, нямаше любопитни.

Спа на пресекулки и оглеждаше от време на време. На сутринта дойдоха и любопитните. Събуди го виенето на жена в сутрешния здрач на стотина метра. Не смееше да приближи. После се събраха хора и някой блъсна жената. Със сигурност не им бе много симпатична. Николай приближи тълпата и направи жест на жените да отидат до телата разхвърляни по цимента пред сградата. По откъслечни фрази разбра, че говореха същия език като Дикси. Поне нямаше да му се налага да учи нов език. Сега бе време да се наспи докато Дикси гледа през прозореца как отнасят телата.

По-късно, по обяд дойде възрастен мъж и разговора му с нея го разбуди. Поднасяше благодарности, че са ги отървали от бандата.

Настаниха се някак си в поломения пристан и заживяха. Покрай Николай се въртяха няколко дечица от градчето. Понякога пристигаше лодка отнякъде и той въртеше някаква търговия с каквото падне. Когато нямаше работа показваше на децата това на което го бяха учили в армията — хватки с нож и удари с ръце и крака. Подсъзнателно им преподаваше и философия на бойните изкуства, понеже като ученик бе посещавал три години и той такава школа. Не беше кой-знае колко напреднал, но неговия учител с голямо внимание и любов се занимаваше с него. Когато от групичката се открои дете, което попиваше идеите, а не само ударите и хватките, го облада желанието да го учи, да му предаде философията и мисията на боеца. Нямаше желание да възпитава побойници, намери дете на което да предаде думите на своя учител и то да има възможност ги разбере и възприеме. Толи не беше най-добрия боец в групата, откровено не ставаше за побойник, но попиваше и овладяваше с лекота Силата, чувстваше нейния повей и бързо се учеше да я насочва.

Толи се въртя покрай него няколко години и замина да учи в съседния град като му дойде времето.

До края на живота си Николай само още веднъж попадна на дете което можеше да приеме Силата, едно девойче Гелиа, пълно, с черни плитки присвити очи. Предаде му каквото можа, въпреки, че вече бе доста стар. По тези времена Толи имаше школа с която се Николай много се гордееше, и дори два пъти ходи да им се порадва. Колко хора обучи Толи и колко чувстваха Силата никой не знаеше. Гелиа предаде дарованието си само на едно от децата си. За жалост децата на Николай нямаха тази дарба. Може би някой от внуците или правнуците щеше да я има.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.